PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Terrace House je show se šesti cizinci, kteří žijí společně
a my sledujeme jejich chování.
Připravili jsme krásný dům a auta.
- Neexistuje žádný scénář. - Ano.
Minulý týden začal Kaorinou výstavou.
To byly davy!
- Fronta se táhla ven ze dveří. - Je to překvapení.
Pak šel Ruka na svůj první herecký workshop.
Říkáš to, jako by to byla dětská besídka.
- Jeho úplně první workshop! - Je jako její dítě, co?
Snažil se hrát.
- Přesně, snažil se. - Bylo to poprvé!
Nedokázal se přestat smát.
A jeho údery byly pomalé.
Zaostával, ale to se u začátečníka dalo čekat.
Pak jsme po dlouhé době viděli Avian.
Yusuke se ještě nevzdal.
Rozhodl ses, jestli půjdete na slavnost ohňostrojů?
Chtěl bych mít...
UKULELISTA (EDEN KAI)
...na ni hezké vzpomínky a odjet na Havaj bez výčitek.
- Zkusí to znovu? - Pozve ji na rande podruhé?
- Vypadá to tak. - Je vytrvalý.
Haruka brzdí, ale technicky vzato ještě neřekla ne.
- Proč to nezkusit? - Jo!
Ty slavnosti se stejně konají jen v létě.
I kdyby z toho nic nebylo, zůstanou mu hezké vzpomínky.
Myslím, že ho odmítne. Pak tam bude sám...
A bude si pochutnávat na úhoři.
- Hezky! - Letní specialita.
Co si pak počne s tím přívalem mužnosti?
- Je to hořkosladké! - Přesně.
Už vidím, jak tiše zvedá pokličku z misky s rýží.
Při takovém tichu je zvuk pokličky na stole ohlušující.
Poznali jsme také nové členy!
- Oba nováčci se nastěhovali. - Emika-chan.
Emika Mizukoshiová.
Čím se živíš?
- Vlastně ještě studuji. - Aha.
- Takže ti je tak 18 let? - Ne.
Je mi 21.
- Je krásná. - Opravdu krásná.
Představuji si ji jako ten typ, co přijede za kamarádkami a řekne:
„Terrace House je pecka!“
Jo, to jo.
- Mohla by být pokrytecká. - Možná.
„Věřili byste, že žiju s cizincem?“
- A pak je tu Peppe. - Peppe.
Giuseppe Durato, 26 let.
- Je to autor mangy až z Itálie. - Působivé.
Já plánuji udělat celou řadu.
- Už máš řadu? - Mou první.
Každý týden v Big Comic Spirits.
- To je super. - Páni, vážně?
Je internista u známé autorky mangy. Skvělá pracovní morálka.
A na nájem si vydělává modelingem.
Spousta lidí z celého světa chce tvořit mangu.
A jemu se to povedlo.
Jde si pevně za úspěchem
a je skvělý společník. Hned rozveselil náladu v domě.
To je pravda.
- Ruka taky vaří těstoviny. - Jo?
Hlavně brokolicové těstoviny.
- Jediná přísada je brokolice? - Přesně tak.
Ale tak to začíná. Stejně jako carbonara.
Takže za sto let budou brokolicové těstoviny základ.
- Rukovy těstoviny. - Jo, bude to...
- Specialita? - Přesně, hlavní chod.
To se těším.
- Dočkáš se toho? - Už tu dávno nebudeš.
Dožiju se toho.
Jeho konverzační schopnosti jsou výjimečně italské.
Nezměnil téma, ale vyprávěl historku jako příklad.
- Aby nikoho neztrapnil. - Se všemi mluví důstojně.
A pak tam byl Ruka, který to vzal doslova
a přislíbil žít dalších 100 let.
Peppe ještě nechápe Rukův svérázný projev.
Ani plně nedocenil dopad incidentu s brokolicovými těstovinami.
Neměly žádnou chuť, Peppe.
Vymazal bohaté kulturní dědictví tvé země jediným jídlem.
16. TÝDEN
PRVNÍ PUSA S CHUTÍ POMERANČŮ
EMIKA MIZUKOSHIOVÁ UNIVERZITA J. F. OBERLINA
2016: DOKONČILA OBCHODNÍ STŘEDNÍ ŠKOLU V ACUGI
2016: HUMANITNÍ STUDIA NA UNIVERZITĚ J. F. OBERLINA
NEZADANÁ 1,5 ROKU
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Jak se máš?
- Fajn. Mám se dobře. - Vyspala ses?
Jo, spala jsem dobře.
- Už jsi tohle používala? - Ne.
Dělá se tím kafe. Espresso.
Já kafe nepiju.
- Ne? - Ne, mám chuťové pohárky jako dítě.
Chuťové pohárky jako dítě!
Kdy musíš dnes jít?
Docela brzy. Dám si kafe...
- Aha. - Musím tam být v deset hodin.
- Pojedu na kole. - Na kole?
Jasně.
- Je to blízko? - Dá se tam dojet.
Aha.
Tohle asi nebude fungovat.
Na indukci to nefunguje?
Ne. Asi to nepůjde.
Nic z toho nejde.
- Hmm... - Najdu si to na internetu.
- Jsi zvyklý na plynový sporák? - Jo.
- A káva se objeví tady? - Přesně.
- Je to obvykle rychlé. - Ale na indukci to nejde.
Bez espressa...
- Se neprobudíš? - Nemůžu žít.
Tak se stav v obchodě.
Jo, jedno si koupím tam.
S tímhle si kafe asi neudělám.
Uvidíme se pak.
- Hezký den. - Díky, tobě taky.
HAMADAJAMA, TOKIO
KOI TO KOKKAI
GIUSEPPE DURATO AUTOR MANGY
ABBRUZZO, ITÁLIE VĚK 16 LET: CHCE DĚLAT MANGU
2014: UNIVERZITA CA' FOSCARI 2015: STĚHOVÁNÍ DO JAPONSKA
2018: CENA A ČESTNÉ UZNÁNÍ V BIG COMIC SPIRITS
NEZADANÝ 1 ROK
KEIKO NISHIOVÁ AUTORKA MANGY
- Promiňte, paní Nishiová? - Ano?
Jaký vzor bych měl použít pro stínování?
- Použijte odstín 72. - Odstín 72.
Díky.
Jakým autorem se tady v Japonsku chcete stát?
- Mám jednoduchý cíl. - Ano?
Chci rozesmát spoustu lidí.
- To je vše. - Opravdu?
Když jsem přemýšlel, jak rozesmát co nejvíce lidí,
- vyšla mi nejlépe manga. - Aha.
Proto píšu komediální mangu.
Jak jste se dozvěděl o japonské manze?
Objevil jsem ji náhodou
a když jsem to začal číst, tak jsem tomu propadl.
Zajímalo mě, jestli bych to taky zvládl.
Začal jsem si kreslit, ukazoval to přátelům
a rozesmálo je to.
Na ten pocit nikdy nezapomenu.
A živit se tím, to je jako nejlepší práce vůbec.
V Itálii jsem nepotkal žádného úspěšného autora mangy.
Zapůsobilo na mě, že jste se přestěhoval až do Japonska.
- Jo, povedlo se mi to. - Přesně tak.
Pořád tomu nevěřím. Byla to dlouhá cesta.
To věřím.
- Nemáš hlad? - Jen trochu.
Dej si tohle.
Co je to?
Připravila to moje šéfová. Na oběd.
- Ona vám vaří? - Jo.
Nemohl jsem to celé sníst.
- Klidně si dej. - Super.
Myslím, že je tam steak.
- Ahoj. - To je dobrý.
- Dobrý večer. - Ahoj
Chystáš se pracovat?
Tak trochu. Pracuju na něčem pro něj. Ilustrace pro... Jak se to jmenuje?
Šibamata.
Vážně? To je super. Moc díky.
- Páni. Vypadá to skvěle. - Líbí se ti to? To jsem ráda.
- Na co to je? - To jsou ilustrace
- pro sloupek, který Shohei píše. - Aha, super.
Udělala to pro mě.
A co ty?
- Hmm? - Máš tu něco?
Tady to je.
- Páni. - Počkat.
- To je z nové série? - Jo, první tři kapitoly.
- Můžeme si to přečíst? - Jasně.
- Můžeme? - Chci znát váš názor.
- To je storyboard? - Přesně tak.
Jde to takhle?
To je poprvé, co vidím storyboard.
Tohle je od editora?
Jo. Drobnosti, které musím upravit.
Jo...
Příběh je přesně, jak jsi říkal včera, o stydlivém Italovi.
- To je pravda. - Zajímavé.
Je to o tobě?
Je to částečně autobiografické, ale je tam většinou fikce.
Kde jsi studoval umění?
- Nestudoval? - Nemám formální vzdělání.
Četl jsem mangu a tak to začalo.
Tak jsem studoval.
- Kreslení ti jde. - Že jo?
Podívej na všechny ty detaily.
Začal jsi nejdřív kopírovat své oblíbené autory?
- Přesně tak. - Aha.
Ovlivnila mě řada autorů mangy,
ale největší dojem na mě udělal Taiyo Matsumoto.
- Taiyo Matsumoto? - Přesně tak.
Editor mi jednou řekl, že bych neměl Matsumota kopírovat.
Byl jsi mu až moc podobný.
Přesně tak. Ale už jsem si našel svůj vlastní styl.
- Jak se ti to povedlo? - No...
- Prostě jsem kreslil... a hodně. - Hodně?
Jak dlouho ti trvalo najít svůj současný styl?
Začal jsem v 16 letech.
- Takže deset let, asi. - Deset let!
Jsem rád, že se směješ.
- Je to vtipné. Dobré vtipy. - Hodně narážek?
Jo, je to především komedie.
Fakt mám radost.
- Ahoj, vítej doma. - Jsem doma.
- Ahoj, rád tě poznávám. - Těší mě.
- To je pravda. - Konečně se poznáte.
- Těší mě, jsem Peppe. - Ahoj, jak se máš?
- Pempe? - Peppe.
- Pe... - Peppe.
PP?
- P? - P-E-P-P-E.
- Těší mě, já jsem Haruka. - Giuseppe, Peppe je přezdívka.
- Kreslí mangu. - Vážně? To je super.
- Paráda. - Je fakt dobrý.
- Legrační. - To je jeho práce?
- Kreslíš realisticky. - Že?
Je to jen storyboard, ale vypadá to dobře.
Měla by sis to pak přečíst. Je to zajímavé.
Změní to tvůj názor na Italy.
Můj to změnilo určitě.
Ahoj! Jsi na cestách?
Promiň. Chtěla jsem s tebou mluvit o zítřku.
Jak to mám říct? Hodně jsem přemýšlela.
Když jsem slyšela, co ke mně cítíš...
Vím, že tvé city nemůžu opětovat, a proto si nemyslím,
že bych na tu slavnost měla jít s tebou.
Hodně jsem o tom přemýšlela.
Jo...
KAORI WATANABEOVÁ ILUSTRÁTORKA
HEREC
HARUKA OKUYAMAOVÁ HEREČKA
ZAMĚSTNANEC V OBCHODĚ NA ČÁSTEČNÝ ÚVAZEK
EMIKA MIZUKOSHIOVÁ UNIVERZITA J. F. OBERLINA
AUTOR MANGY
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020
- Je to trochu jiné. - Jinak to tu voní.
- Vítej doma. - To aroma...
- Těší mě. - Těší mě.
- Jsem Emika, ráda tě poznávám. - Haruka.
- Je hezká. - Ty taky.
Nemůžu navázat oční kontakt.
Můžu to tady nechat?
- Jistě. - Budu na tom ráno pracovat.
- Dobrou noc všem. - Dobrou noc.
Dobrou noc.
- Dobrou noc, lidi. - Dobrou noc.
Ty taky kreslíš?
No... občas kreslím, že jo?
- Poslední dobou... - Nikdy jsem tě neviděla kreslit.
- Občas jo. - To jsem nevěděla.
- Koupil sis potřeby, ne? - Jo.
Nepoužíváš je?
- Používám. - Aha.
Co kreslíš?
Deadpoola a ...
Dělám si nástěnku snů. Myslím, že se tomu tak říká.
- Nástěnka snů? - Jo, abych si naplánoval budoucnost.
Aha.
Učíš se?
- Od Kaori? - Vůbec ne.
- Jen ji sleduji. - Ten nový taky kreslí, že?
Jo, Peppe jo.
Ruko, stalo se s tebou něco? Už od včerejška.
Ne, nic mi není.
- Ale jo. Chováš se divně, ne? - Nejsi sám sebou.
Jsi tišší než obvykle.
- Něco se děje. - Neměli bychom ho trápit.
- Vážně mi nic není. - Máš pravdu. Dobře.
Jdu nahoru.
Ruko, můžu vidět tvoje kresby?
Ty je chceš vidět?
Počkej, přinesu je.
Tady jsou.
Takže, tady...
Na první pohled
to vypadá, že to kreslilo dítě.
Ale jsou tam hlubší příběhy.
Jaké třeba?
V tomhle rohu je vesmír...
Toho jsem si vůbec nevšimla.
Je tam spousta skrytých symbolů.
Je to příběh z vesmíru.
Z tohoto rohu se dívá člověk
a myslí si, že vidí tyhle tvory, ale ve skutečnosti on tahá za nitky.
Ale my vidíme armádu,
která ho má svrhnout.
Tohle je podobné tomu předchozímu. Ještě na tom pracuji.
Co si o tom myslíš?
Tenhle chlápek...
- je můj přítel. - Aha.
Co si o tom myslíš?
Jo...
Tohle je novější.
- To je Spider-Man? - Jo.
Aha...
Jak se píše tvé jméno?
Zkus uhodnout mé kandži.
Kandži pro květinu?
Pro „ka“? Ano, to používám.
Takže stejně jako Haruka.
Ale moje není jako pro květinu.
Používám to složitější.
Nevím, jak to napsat.
Stejné kandži jako v „čínském jídle“.
- Čínské jídlo? - Jo.
Poslední znak v „čínském jídle“.
Nevím, jak to vypadá.
Teď mi něco došlo.
Podívej.
Napsal jsem tvé jméno kurzívou.
A pak...
se tam objevilo mé jméno.
Vidím to! Když zakryješ tuhle část, že?
Páni.
Tak to je moje dílo.
Díky, že jsi mi to ukázal.
To je tvoje speciální židle?
Tohle? Jo.
- Na kreslení mangy? - Přesně tak.
Máš na to nějaký termín?
- Jo, potřebuji to na příští týden. - Páni.
Takže dokončuji všechny úpravy.
- To je pro tvou novou sérii? - Ano.
- Dobré ráno. - Dobré ráno!
Mám opuchlý obličej.
Viděla jsem tě používat váleček.
- Viděla jsi ty kresby? - Viděla.
- Ty jsou Rukovy. - Ruka taky kreslí?
- Nechal je tu. - Chci je vidět.
To se mi líbí.
Dětský styl.
- Nevinný. - Jako malůvky v poznámkovém bloku.
Spousta umělců tak postupuje.
Nejdřív kreslí krásně a postupně se jejich technika horší.
Dělají to úmyslně.
Třeba Picasso.
Chtěl zachytit dětskou nevinnost.
To byla pro něj největší výzva.
Je snadné vynikat v kreslení,
ale návrat k základům je těžší.
- To jsem nevěděla. - Tak to bylo u Picassa.
Já jsem chtěla, aby mi ukázal svou práci,
ale nevěděla jsem, jak reagovat.
Tohle jsem nečekala.
Co je to tady?
- Říkal, že když psal mé jméno... - Je tam srdíčko!
Když psal mé jméno kurzívou a skryl tuhle část...
tak našel své vlastní jméno a ptal se, jestli to vidím.
To je roztomilé.
Líbíš se mu.
Ale ne. Oni chtějí náš názor. Co budeme dělat? Ne!
- Ale ne! Nechte toho! - A je to tady.
- Je to na nás. - Tak jo.
Ujměte se toho někdo!
- Ne. Já nechci. - Prosím, někdo.
Nikdo se toho nechce chopit.
To bylo nepopsatelné.
Měl tu drzost jít s Kaori nakupovat kreslicí potřeby.
Něco mě zaujalo.
Když Ruka vysvětloval svou nástěnku snů,
kde si vytyčil plány do budoucna,
Haruka řekla jen: „Fajn,“ a odešla.
Říkal jsem si: „Copak nechceš vidět ty kresby?“
Ale ona ho zná a věděla, co čekat.
- Jasně. - Říkala si:
„Tohle nechci znovu absolvovat.“
Tak mu jen řekla: „Dobrá práce,“ a rychle zmizela.
- Emika nic netušila. - Chytila se do pasti.
- Vkročila do ní. - Vkročila
a našla jen samo peklo.
Jako kdyby našla zajímavou skříň,
ale po otevření zjistila, že tam je mrtvola.
- Takový měla výraz. - Přesně tak.
Já kreslím stejně hrozně jako Ruka.
- To víme. - Vím o tom.
Ale vím, že se pak lidé budou smát.
Takže bych tím začal: „Není to příšerný?“
Ale Ruka je tak dobrosrdečný...
Chce ukázat a vysvětlit všechny podrobnosti.
Pak najednou začal psát její jméno
a řekl, že v něm našel to své.
Souhlasila a to byl konec.
Ale další den zjistili, že to napsal ještě dvacetkrát.
- Co? Uf. - To je děsivé.
Opsal její jméno tolikrát.
Kdyby to zkusil namalovat v klasickém stylu,
mohlo by to vypadat zajímavě a pěkně.
To je pravda. Ale Peppe si to vyložil tím nejlepším způsobem.
Umělci se na tuhle úroveň nedokážou vrátit.
Rukova stylu si je nutné vážit.
Podle něj není Ruka mizerný.
Ruka má svůj vlastní pohled na věci.
Nemyslím, že Ruka má takový smysl pro umění.
Ruka musí mít přístup do paralelní dimenze, jako ve Stranger Things.
- Určitě tam už byl. - Chodí tam pravidelně.
Když to řekneš takhle, dává to smysl.
V paralelním světe Spider-Man jistě existuje.
Ruka to ví, a proto říká, že chce být Spider-Man.
Nechápe, proč ostatní jeho snům nerozumí.
- To je pravda. - No, už řekl,
že když to zkouší vysvětlit, tak ho nikdo nechápe.
Ve Stranger Things ti taky nevěří,
když řekneš něco o paralelní dimenzi.
- Je to jasné. Pochází z ní. - Nejspíš ano.
Paralelní dimenze... Když si řekneme jeho jméno pozpátku,
dostaneme „Karuiri Inoshini“.
Zní to jako zaklínadlo.
Karuiri Inoshini.
Karuiri Inoshini...
Počkat.
Co to znamená? Vůbec nic.
- Neobjevili jsme nic. - Je to o ničem.
Doufal jsem, že to bude slovo z jiného jazyka.
A zatímco jsme se zabývali Rukou,
- dostal Yusuke bez cirátů kopačky. - Máš pravdu.
Mohl alespoň dostat kopačky na kameru.
Že? Nebylo to ani z očí do očí.
Pokud chceš někoho odmítnout, tak mu nepleť hlavu.
A o tom to je. Yusuke měl naději.
„Líbí se mi, že jsi roztomilý, ale nejsi můj typ.“
Mohla být trochu přímočařejší.
Vážně bych pochyboval o charakteru takového člověka.
- Možná máš pravdu. - Kdo si do očí říká věci jako:
„Můj typ je někdo, kdo vypadá jako zvířátko. Ty ani náhodou.“?
„Ty jsi tuctový člověk.
Takový obyčejný.“
Snad se i Haruka něco naučila.
Že ke všemu přistupuje tak aktivně,
že ostatní mohou špatně pochopit její záměry.
Nepřijde mi, že by se Haruce Peppe líbil,
- soudě podle jejích reakcí. - To ne.
Ale viděla ho jen s brýlemi,
vypadal jako typický autor mangy.
Možná ji zaujme, až se dá do kupy.
Ten rozdíl může být překvapující.
Koukala by, kdyby si vzal oblek a učesal se.
- Tuhle jeho stránku jsme ještě neviděli. - Přesně.
Peppeho styl je okouzlující.
- Ráno byl sexy. - Taky se mi to líbilo!
Vypadá jako skromný člověk.
- Souhlasím. - Peppe s brýlemi je k sežrání.
Trochu se hrbí, jako normální člověk.
Nikdy nestojí s vypnutou hrudí.
To je rozdíl mezi ním a Girolamem Panzettou.
Girolamo se umí jen nakrucovat.
Schází ze schodů a volá: „Ciao, ciao.“
Přesně tak. To je pravda.
- Jsem doma. - Vítej doma!
Proč je tu víc jablek?
Dala ti dnes další jablka?
- Jo, moje učitelka. - Ty jsou pro tebe?
- Dárky od ní? - Jo.
Aha. Tak tohle je taky pro tebe.
- Co je to? - Mám broskve. Vezmi si.
- Ta je! - Dáš si?
Měl jsi už japonské broskve?
- Jo, už jo. - Vážně?
- Jsou skvělé, že? - To ano. Díky.
Mám jednu oloupat?
- Dáme si. - Mám ti ji oloupat?
- Vážně? - Jasně.
- To je milé. - V Evropě jíte i slupku?
- Ne, taky bych ji oloupal. - Jo? Dobře.
Moc děkuju.
- Jsi hodná. - To nic.
Piješ alkohol?
Moc ne, ale někdy si dám.
- Dáš si něco? - Hned teď? Jasně.
- Co si dáme? Pivo? - Něco jsem koupil.
- Co máš? - Můžu udělat koktejly.
Fakt?
- Dala bych si. - Chceš?
- Máš chuť? - Jo. Jsou silné?
- Ne, jsou spíš sladké. - Fajn. Tak si dám.
- Znáš Campari? Chutná to tak. - Aha, dobře.
- Znáš koktejl Spritz? - To ne.
- Můžeme přidat broskev... - I pecku?
Jo, to půjde. Bude to pak jako... sangria.
To zní dobře.
- Tvoje broskve se budou hodit. - Fajn.
- Tohle se jmenuje Aperol. - Jak to chutná?
Trochu jako pomeranč. Nevím, jak to popsat...
- Je to likér. - Aha.
A pak...
máme suché šumivé víno.
- Prosecco. - Už to vidím.
- A přidám i pomeranče. - To bychom měli.
Ale měli bychom použít i broskve, když jsou tak dobré.
Teď přidáme broskve.
Dobře. Ale pomeranče přidáme taky, ne?
Možná bychom mohli zkusit oboje.
A chce to i olivy, ne?
To k tomu patří.
To je super.
Chceš obojí? Nebo jen pomeranč?
Chci obojí. Ale nejdřív jen pomeranč.
Začneme pomerančem. Dobrá.
Dáme si to tady? Už jsi byl na střeše?
Ne, po těch schodech jsem ještě nešel.
Co? Kecáš!
Střecha je skvělá. Ale bude asi horko.
- Je tam terasa? - Půjdeme tam.
Je tu krásně.
- Na zdraví. Díky. - Na zdraví. Salute.
- Salute? - Salute.
Je ještě jedno pořekadlo, ale je vulgární.
- Jo? - „Cin cin“, slangově penis.
Aha, chápu.
Je to výborné.
- Chutná ti to? - Je to super.
Chodíš s někým?
Ne, teď ne. Naposled na konci loňského roku.
- S Japonku? - Ne, Italkou.
Byli jsme spolu tři a půl roku.
Vztah na velkou vzdálenost?
- Ne, žili jsme spolu tady. - Aha!
- Proč jste se rozešli? - Nechala mě.
- Opustila tě. - Opustila mě.
Zníš najednou formálně.
Tři roky soužití byly těžké.
Já jsem se svým ex žila taky asi tři roky.
- Vážně? - Bylo to náročné...
Hádali jsme se každý den. Bylo to s ním jen pohodlné.
- Nebyli jsme zamilovaní. - Aha.
Byl to tvůj první vztah?
- Ne. - Už jsi někoho měl?
Poprvé v 18 letech. Začal jsem pozdě.
Vzpomínám si, že první polibek
chutnal po pomerančích.
Jo? Jako tenhle drink?
Rád na to vzpomínám.
Když jsem přišel domů...
Já se červenám, když tě poslouchám.
Promiň.
Chutnal po pomerančích.
- Dáš si další? Uděláme ještě. - Tak jo.
MINATO MIRAI, JOKOHAMA
Vítejte na Smart Festivalu Minato Mirai 2019.
Tak dobrá,
jste připraveni na velkolepý ohňostroj?
Tady je zima.
Dnes jen voda?
Jo, stačí mi voda.
Dnes odpočívám.
- Jsem doma. - Vítej doma.
- Dnes nepiješ? - Ne, dnes ne.
Dejme si pivo.
- Ehm... - Nedáš si?
- Je ti dobře? - Asi bych si dal.
- Pivo... - Fajn, dám si.
Napijeme se!
- Mám chuť na pivo. - Jsem slaboch.
- Od holky pozvání neodmítnu. - Já vím. Chápu.
- Můžeme? - Jasně.
- Na zdraví. - Na zdraví.
- Jsem doma. - Vítej doma!
Vítej doma.
Jak dlouho budeš ještě v Murasaki Sports?
- Ty končíš? - Ještě jsem to šéfovi neřekl.
Chci něco mít, než dám výpověď.
Chápu.
Vlastně příští týden
jdu na pohovor na jedno místo.
Našel jsem Marvel kavárnu v Šimokitazawě.
- V Šimokitě? - Jo, marvelovskou.
Je to oficiální Marvel kavárna?
Ne, to není.
Ale majitel je fanda komiksů a umí anglicky.
Chodí tam spousta cizinců, je to skvělá příležitost
- k procvičení angličtiny. - To je pravda.
Řekli mi, že se ozvou, až budou někoho hledat.
- Včera mi volali. - Paráda.
- Dobré načasování. - Ale ještě nic není jisté.
Musím zjistit další informace.
Člověk by měl chodit do práce rád.
Bože, to je výheň. Jako v sauně.
Tady je to ještě horší.
Bože.
- Podej mi kruh. - Tady máš.
Takové... vedro.
Páni!
To je paráda.
Je takové horko.
Aha, to je stříkací pistole.
Jak to funguje?
Jen to zkus.
- Máš krásné plavky. - Nádherné!
Jsou z Okinawy?
- Ne, mám je z internetu. - Nene.
- Z katalogu? - Jo.
Vezmi si kruh.
Dosáhneš na něj? Díky.
Jak mám...
Jak tohle funguje?
Dělám to dobře?
Opatrně, je to hluboké.
Pomůžu ti.
Je to hluboké?
To je super. Paráda!
Vypadá to pěkně.
Díky, ale já vynechám.
Dostala jsem to.
- Dobré ráno. - Ahoj.
- Krásná voda. - Chceš tam skočit?
- Máte kruhy? - Máme.
Kontroluješ teplotu?
Není to tak studené.
Když tam skočíš, tak je to dokonalé.
Jdu do toho. Skočím se převléknout.
Vrátíš se?
S kým bys chtěla být častěji?
No, nejlépe tak nějak se všemi.
Chci si povídat a všechny poznat.
- Aha. - Chápu.
Co se s tebou děje Kaori? Poslední dobou jsi smutná.
Teď, když mi skončila výstava,
tak nevím, k čemu se upnout.
Cítím se vyhořelá.
Chtěla jsem o tom s někým mluvit,
ale nevím, komu můžu důvěřovat.
Už jsem vzdala hledání své vrby.
Říkám si, že jsi tak citlivá
k pocitům ostatních lidí,
že nikdy neřekneš nic, co by je mohlo zklamat.
Taky jsem si všimla.
Obzvlášť po tom, co ti Shohei minule řekl,
o tom hledání upřímného člověka.
Taková nejsem, zabolelo mě to.
Máš tolik talentů, které já nemám,
proto se na tebe všichni obrací pro radu.
Já umím jen chrlit své myšlenky ven.
Já se nechci upřímně vyjadřovat,
- aby mě pak neměl někdo rád. - Ale to pak vypadá,
že neříkáš pravdu, ale jen zdvořilou odpověď.
Chci říkat pravdu.
Chci se upřímně vyjadřovat,
není to tak, že jsem proti tomu. Ale...
Nevím komu věřit.
Vlastně čekám na někoho, komu bych věřit mohla.
Ráda bych viděla víc té... lidskosti.
To není to správné slovo.
Chtěla bych vidět všechny tvé emoce.
Chovám se tady jako v běžném životě.
Tohle mi pomohlo pochopit, jak mě vidí ostatní.
Ale jsem taková celý život,
takže si nemyslím, že se dokážu změnit.
Nevím, co bych tím získala. Jsem zmatená.
Chci teď přijmout to, kým jsem.
Byly jste až u dna?
- Dotkla jsem se dna nohou. - Bojím se.
Pomůžeme ti s tím.
Je tu moc teplo, už to dál nesnesu.
- Je fakt teplo. - Jdu si dát dovnitř pauzu.
Je to hluboké.
Vy plavete?
- Jo, všichni tam jsou. - Super nápad.
- Takové teplo! - Ahoj.
- Vypadáš unaveně. - Je tam hrozné teplo.
Jsi v pořádku? Dej si vodu.
Bylo tam moc teplo a Haruka mi řekla, že k ostatním nejsem upřímná.
Opravdu jsem tak uzavřená?
JDU NA KOSTÝMOVOU ZKOUŠKU - SHOHEI
- Já nevím... - Musíš jít, viď?
Mám čas.
Občas se chováš jako extrémně hodná holka.
Nemyslím si, že by to bylo přehnaně zdvořilé.
Tak se chovám?
Trochu ano.
Musí být těžké skrývat své city po celou dobu.
Vítej doma.
Ahoj.
- Ciao. - Ciao.
Koupil jsi suroviny na večeři?
Jo, máme všechno potřebné.
- Je to snadné na přípravu? - Máš hlad?
Jen trochu.
Dneska si dám tohle
a pak půjdu asi na celou noc do studia.
- Musíš zpátky do práce? - Jo, dneska si asi nepospím.
- Zítra máš termín? - Přesně tak.
Vážně?
- Tak jdeme dělat těstoviny. - Tak jo.
- Můžu s něčím pomoct? - Asi ne.
Udělám omáčku a to je vlastně všechno.
- Vážně? To je snadné. - Je to jednoduché.
Jak na to? Jen to rozdrtím rukama.
Takhle.
- Aha. - Chuť pak bude výraznější.
A pak vezmeme tohle...
- Orestujeme to? - Přesně tak.
- Promícháme to. - Dobře.
- A pak přidáme rajčatovou omáčku. - Fajn.
Tady něco krásně voní.
- Vítej doma! - Ráda vás vidím.
Ahoj.
Je to pálivé?
- Zvládneš to? - Miluju pálivé.
- Tak super. Bude ti to chutnat. - Miluju pálivé.
- Potřebuješ něco? - Ne, díky.
Vypadá to skvěle.
- Nemyslíš? - Vypadá.
- Díky za večeři. - Díky.
- Na zdraví. - Dobrou chuť.
Dobrou chuť.
Zapomněl jsem koupit bagetu.
Je to skvělé.
- Pálí to. - Docela jo, že?
- Jaké to je? - Pálí to, ale chutná mi to.
- Víc, než jsi čekala? - Jo.
- Emice to chutná. - Je to výborné.
Dnes jsem pracoval na kapitole,
kde jde hlavní postava na rande.
Na rande s Japonkou.
Nevím, jaké to je z ženské perspektivy.
Jaké první rande je pro vás tři ideální?
Jaké je dokonalé první rande?
Mám ráda auta.
Takže na prvním rande jsme jeli
do přístavu. Tam jsem nikdy nebyla.
Když přiváží zahraniční auta, tak je vyskládají v přístavu...
- Tam jste byli? - Jo.
Vzal mě na prohlídku všech těch aut.
- Zajímavé! To zní dobře. - Super nápad.
Takže ty máš ráda,
když je to něco originálního.
- To mi udělá radost, ano. - A co ty, Emiko?
S bývalým jsme často chodili na pláž Enošima.
- Ráda chodíš k oceánu? - Miluju ho.
Chci vidět oceán.
- Pláž? - Jo.
- Chceš jít na pláž? - Ty ne?
- Je moc teplo! - Já chci jít.
Odpověděly jste dohromady. „Je moc teplo!“
Miluju oceán.
Oceán... já má raději hory.
Vážně chci vidět oceán.
- Jsem doma. - Vítej doma.
- Vítej doma.
- Co jste vařili? - Arrabbiatu. Ale nic nezbylo.
- Peppe vařil? - Měl jsi hlad?
- Chtěl jsem si dát. - Já taky.
- Řeknu mu, ať mi uvaří. - Já taky.
Kaori, můžeme si promluvit o tom, co se dnes stalo?
Musíme? Asi ano.
- Protože jsem musel do práce. - Omluvte nás.
- Yusuke... - Ta scéna s Yusukem...
- On a za ním ohňostroje! - To bylo skvělé, ne?
Nádherné.
Bylo to jako upoutávka na Southern All Stars.
Klidně bych si to myslel.
Bylo to jako reklama na Umi no Yeah!!
Nádherná scéna. Jako reklama na Coca-Colu.
Zachytila energičnost léta a mladé lásky.
Bylo to nádherné.
V příští řadě mu předhodíme novou kočku.
Pak kopačky a další Southern All Stars.
- Skvělý plán. - Dobrý nápad.
- Je to Tora-san období Reiwy. - To zní dobře.
- Hezké. - Nádherná scéna.
Peppe válí!
Peppe je zdvořilý.
- Je to konverzační mistr. - Hodně jsem se od něj naučil.
Nejdřív si poslechne toho druhého
a pak přidá vlastní příběh na podobné téma.
Jeho popularita prudce stoupne.
No samozřejmě. U koktejlu si povídali
o vzpomínce na první polibek...
Neskutečné! Zmínil, že jeho první polibek chutnal po pomerančích,
když pili pomerančový drink.
Tvůj společník si hned představí, jak takový polibek chutná.
Italové opravdu válí.
A pak zmínil, že se poprvé líbal v 18 letech
a že nikam nespěchal.
Člověk si pomyslí, že to je roztomilé.
Já myslela, že Italové se poprvé líbají v osmi letech.
Podle Girolama by si to člověk myslel.
Abychom změnili náš názor na italskou kulturu,
musíme ho vykázat z Japonska.
Musíme se zbavit jeho spojení s italskou kulturou.
Musíme poslat Girolama a Nobuhira Takedu pryč ze země.
Ale Takeda není Ital!
Italem je v srdci.
Nenosí ponožky. To je celé.
A co jak Emika pozvala Shoheie na drink?
- To byla velká paráda. - Dokonalé.
Chci to vidět znovu.
- To je asi moje nejoblíbenější pozvání. - Taky si myslím.
- Použila ty schody dokonale. - Jako profík.
Má tak útlý pas, protože to dělá často?
- Dělá to pořád. - Každý den.
Byla roztomilá.
- To byla věc. - Super.
Měla i krásné plavky.
Emika v plavkách byla
- přitažlivá. - Opravdu sexy.
- Na svůj věk je velmi smyslná. - Jak to dělá?
Kdyby ji takhle viděl starší muž v nějakém letovisku,
- nemohl by se ani bránit. - Máš pravdu.
A ty její odhalené boky.
A provázky na zádech.
Emika je sexy.
- A ví, jak to ukázat. - Moc dobře to ví.
Byl jsem u sebe v pokoji, chystal jsem se a když jsem vyšel...
- Promiň. - Viděl jsem, že tě něco trápí.
Asi mi nedošlo, co se přesně stalo.
Řekla mi, že se izoluji a držím si ostatní od těla.
- Haruka to řekla? - Jo.
Já si jen myslela, že jsem sama sebou.
Takže...
nechápu, proč tak ostatním připadám.
Aha.
Je tu něco...
co uslyšíš, až se to bude vysílat.
Takže ti to řeknu teď, protože nechci, aby ses to dozvěděl jinak.
Nějakou dobu ses mi líbil.
Slyšel jsem to při sledování...
a překvapilo mě to.
Říkal jsi Haruce,
že chceš někoho, kdo je k tobě upřímný.
To je pravda.
- To mě zabolelo. - Proč?
Snažím se být upřímná,
ale jen do té míry, abych nikomu neublížila.
Mám stejný názor jako Haruka.
Často si říkám, jestli to, co říkáš...
nemá všechny jen uklidnit, jestli se nedržíš zpátky.
Chci, abychom spolu vycházeli.
Nikdy to nebude pro všechny perfektní.
Můžu se na něco zeptat?
Jasně.
Zajímala jsi mě...
už od začátku.
- Díky. - Myslím, že jsi skvělá ženská.
Ale kdyby se mě někdo zeptal, tak to zamluvím.
Máme společné známé, že?
- To ano. - Byl jsem s nimi na pivu
- a řekli mi, že jsi zasnoubená. - Zasnoubená?
- Já? - Řeklo mi to několik lidí.
To říkal i Kenny.
Chápu to.
Vidím to tak,
že by nebylo divné, pokud bys někoho měla.
Taky jsem si sám sobě nadával
kvůli své kariéře.
- No... - Nevadí mi, jestli někoho máš.
Je pravda, že na Nový rok jsem se rozešla s bývalým.
Ale od té doby...
No, jsem na volné noze
a nechci odmítat práci nebo vyjednávat ceny.
Management není sranda.
Byl tu jeden člověk, na kterého jsem spoléhala.
S tím člověkem
není to jako na střední.
Nemusíme vyhlašovat, jestli spolu chodíme.
Není to důležité.
Navenek
to může vypadat, že jsme pořád spolu.
To není něco, co musíš všem vyprávět.
Přesně. Po nějaké době jsme se přestali vídat,
ale zůstali jsme v kontaktu.
- Většinou jsme mluvili pracovně. - Aha.
Nikdy jsme se nezasnoubili.
Nakonec jsem se s ním rozešla.
A protože ses mi tak líbil,
přestala jsem ho i žádat o pomoc s prací.
- Nechala jsi ho jít? - Jo, jsem na všechno teď sama.
Mrzí mě, jestli jsi to musela udělat kvůli mně.
- To nemusí. - Je to moje chyba.
Není to tvá chyba.
Já taky slyšela, že máš přítelkyni.
Říkala jsem si: „No samozřejmě.“
Já že mám přítelkyni?
Žádnou nemám.
Asi jsme se oba stejně pletli.
A ačkoli mám známosti,
tak přítelkyni nemám. Tak to je.
Oba jsme nad tím moc přemýšleli.
Jo.
Půjdeme někdy na drink?
- Jasně. - Tak půjdeme.
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020
Překlad titulků: Jan Tvrdík